Tidligere på Grey's Anatomy...
Svulsten din er smart. Men det er jeg også. Jeg kan slå den.
Disse metodene vil trolig drepe pasienten?
Jeg nekter å tilbringe de siste månedene av livet
med å føle meg elendig.
Jeg skal gi deg mer enn noen måneder.
Er du nervøs?
- Ingen tror at dette kan fungere. - Ingen forstår det.
Du får svulsten min, du får kunnskapen min,
jeg får livet mitt.
Hvert kort representerer et foster jeg skal lære Robbins å fikse.
Jeg er ikke klar til å overta denne ennå.
- Hvor er dr. Herman? - Hun gikk ut. Hva trenger du?
Det er Glenda Castillo.
- Du må skanne meg. - Kom igjen.
Jeg trenger Herman med en gang.
Arizona. Tiden er inne.
Amelia?
Jeg ordner OS-en. Informerer du pasienten?
I 1888 ble William Williams Keen
en av de første kirurgene som klarte å fjerne en hjernesvulst.
En stor seier. Det er sant. Du kan slå det opp.
Men det er vanskeligere å finne
historier om alle gangene gamle Dobbel-Billy K
prøvde å fjerne en svulst og tapte.
Tapene må ha skjedd.
En kirurg må alltid være forberedt på å tape.
Og i nevrokirurgi, med de store svulstene,
taper vi slagene like ofte som vi lykkes.
Men vinn eller tap, så gjelder det å aldri mislykkes.
Eneste måten å mislykkes på er å ikke kjempe.
Så man kjemper til man ikke kan kjempe lenger.
Ryktet sprer seg. Du kommer til å ha fullt galleri.
Alle vil se forestillingen. Føler du deg bra?
Du er vel ikke bekymret? Er du bekymret?
Det er her du forlater meg, dr. Hunt.
- Trenger du noe? - Jeg har det bra.
Supert. Jeg bare forbereder meg alene. Vi ses på den andre siden.
Ok.
Vi gjør dette, ok?
Vi gjør dette.
Hvis hun er våken, vil hun si for 15. gang
at du først skal redde barnet.
Hør på henne, la henne si sitt, og så gjør du det som må gjøres.
Jeg tror ikke jeg kan... Jeg vet jeg ikke kan.
- Det kan du. Det vil du. - Nicole.
La oss få deg inn nå.
Alt er klart.
Du har filmene dine, favorittsykepleieren din...
- Hva skjer? - Jeg er en superhelt.
Ok.
Det er en vitenskapelig studie
som viser at hvis man står i superheltpositur
i bare 5 minutter før et jobbintervju
eller en veldig vanskelig oppgave,
vil man ikke bare få større selvtillit, men prestere målbart bedre.
Seriøst?
Seriøst.
Kjenner du det?
Vi er superhelter.
Løft hodet og gå inn på arenaen og møt fienden.
Kjemp til du ikke kan kjempe lenger.
Slipp aldri taket. Gi aldri opp.
Vi skal embolisere svulsten
for å reversere virkningene på mors blodsirkulasjon.
- Og hvis ikke, er jeg redd... - Hvor er Herman?
Flykt aldri.
Overgi deg aldri.
Glendas blodplatetall er for lavt,
så vi må gi henne seks pakker blodplater
for å unngå blødning.
Så tar vi føtoskopi for å reversere kaskaden...
Du sier stadig "vi", men jeg ser bare deg.
- Hvor pokker er Herman? - Hun kommer ikke.
Hva mener du med: "Hun kommer ikke"?
Kjemp den gode kamp.
Start klokken.
Man kjemper...
Blad nummer ti.
...selv når det virker uunngåelig
at man kommer til å tape.
Så dette er vanlig.
Dere kommer alle opp hit og ser på operasjoner. Hvorfor?
Ikke bare operasjoner.
De store operasjonene, hvaloperasjonene, de sjeldne, de ville.
Man sitter i helspenn.
Pasienten kan dø. Dette gjelder liv eller død.
Adrenalinet, stimulansen...
Så dere ser på den verste dagen i en persons liv som en film.
Nei, ikke som en film.
Det er støtende. Dette er ikke underholdning.
"Film."
Ok. Det er her den gode delen begynner.
Unnskyld. Takk for at du holdt av plass.
Jeg fikk nesten armen revet av, men du kommer i rett tid.
Fargen kommer inn. Tid for avspark.
Da injiserer vi fargen. Lys, takk.
Hva gjør fargen?
Fargen får hele svulsten til å gløde
så vi kan se hvor svulsten slutter
og hvor hjernen begynner.
Hyggelig å se deg ansikt til ansikt.
Nå må du vekk.
Bipolar, takk.
Dette er det jeg liker best.
Jeg trodde bare svulsten skulle gløde.
Det er svulsten.
Vi er ikke i Kansas lenger.
Barnet trenger blodoverføring. 40 ml bestrålte røde blodlegemer.
Robbins, vi må inn og ut. Glendas blodtrykk er altfor høyt.
Stanser vi ikke blødningen, vil barnet dø.
Vi vil redde begge, og jeg tror jeg kan klare det.
Tror du eller vet du?
Jeg vet jeg kan.
Robbins, jeg respekterer deg og regner deg som en venn,
så det er med vennlighet jeg sier
at du bare er en halv fosterkirurg, knapt nok det.
- Du er en halv kandidat. - Du ga meg pasienten.
Jeg ga pasienten til sjefen din.
I fire og en halv måned har jeg
fått alt dr. Herman vet, hamret inn i hjernen min.
"Fire og en halv måned"?
Vil du ha hendene hennes, har du dem her.
22-gauge-nål.
Vær så god.
Hei, sjef, kan du klare deg uten meg i kveld?
Hva? Nei.
Jeg tenkte at det er ganske stille her nede,
og nå er dr. Hermans operasjon i gang.
Alle andre turnusleger ser på operasjonen.
Beklager, men jeg trenger noen her nede.
Vent. Blir jeg den eneste turnuslegen her nede?
Bare deg. Jeg stoler på at du holder fortet. Kan jeg det?
Ja. Absolutt. Jeg er den rette. Takk.
Hunt, du flyttet menisken min i kveld.
- Hva skjer? - Jeg trengte OS-en.
Shepherd har tatt dr. Herman opp for hjerneoperasjonen hennes.
- Skal dr. Herman opereres nå? - Jeg trodde hun hadde en måned igjen.
Ok. Her.
Den har trengt litt inn i synsgropen.
Dr. Shepherd undersøker kantene på svulsten.
- Hvem overtar for deg? - Hva for noe?
Vi blir her i 14 timer til, trolig mer.
Definitivt mer.
Du kan reglene.
Over 12 timer, og en annen turnuslege må avløse deg.
Så du kan hvile og komme tilbake.
Hvem overtar for deg?
Jeg har planlagt dette i flere måneder. Jeg har ingen avløser.
Da er det ingen avløser for meg heller.
Hvis du er her, er jeg her. Vi er superhelter.
Jeg kunne satt hendene på hoftene,
men jeg må holde meg desinfisert.
Ok.
Trekk tilbake her, Edwards.
Det fungerer ikke. Jeg kan ikke embolisere alle.
Jeg håndplukket deg. Og du svikter meg.
- Jeg må åpne henne opp. - Absolutt ikke.
Vi ville måtte øke Glendas narkose og...
Han har gjentatte deselerasjoner.
Jeg tviler ikke bare på dine evner. Nå tviler jeg på mine.
Jeg kan åpne henne opp,
ta ut livmoren og så fjerne hele svulsten.
Langvarig anestesi kan bli katastrofalt for både mor og barn.
Hvis du skal åpne henne opp, bør du forløse.
Det er ikke noe alternativ.
Dette er Ballantynes syndrom, Robbins. Det vet du.
Jo sykere babyen blir, desto sykere blir Glenda.
Forløser vi, blir Glenda bedre.
Det er ikke noe alternativ.
Han vil ikke overleve.
- Kall opp Alex Karev. - Ok. Vent, stopp. Hva gjør du?
Vi forløser dette barnet.
Det blir ikke lett,
men Karev kan kanskje holde ham i live når han er ute.
Nei. Legg fra deg telefonen.
Bailey, jeg kan klare dette.
Arizona, veilederen din ligger med hodeskallen åpen,
og du tror du har noe å bevise.
Du får ikke gjøre det med denne pasienten.
Vil du åpne henne opp? Gjør det, men vi forløser dette barnet.
- Kall opp dr. Karev. - Ok.
Dr. Shepherd skjærer nå svulsten bort fra gyrus rectus.
Gyrus rectus?
Området som er ansvarlig for luktesans.
- Jeg trodde Arizona ville være her. - Hun opererer.
Fosterkirurgi? På egen hånd?
- Slapp av. Det er ikke ballett eller noe. - Men...
Men det er en slags en dans.
Det er ynde, rytme
og eleganse.
Det høytravende språket er greit.
Ok.
Men hun klarer det vel?
Ja, det gjør hun.
Dr. Shepherd fjerner nå svulsten fra mellomhjernen,
fornix, talamus.
Det burde ikke ta så lang tid.
Vi ligger etter. Allerede.
Er ekstremt forsiktig for ikke å skade fremre kommisur.
Dr. Shepherd kaller det drømmekassen.
Beklager, men "drømmekassen"?
Hvor vi skaper drømmer og minner og skjelner former og farger.
Les en bok, for svingende.
Webber, går det bra?
Ja da.
Skuldrene er anspent.
Noe plager henne.
Kanskje du er heldig
og fjerner den delen som gjør henne spydig.
Hvorfor sier du det?
Det var en spøk.
Roter jeg dette til, vil ikke Herman være spydig lenger.
Hun vil ikke kunne le heller, eller være kirurg.
Hun vil ikke lenger være Nicole Herman.
Hun vil ikke være noe lenger, og du spøker om det?
Du har rett.
- Pokker ta. - Hva er det?
For å komme rundt fornix, treffer jeg hypotalamus.
Kan du gå til siden for å unngå det?
Det er ikke nok halspulsåre å mobilisere.
Jeg er innesperret.
Metningen faller. Hun er hypoksisk.
Robbins, det vil ikke bli bedre.
Greit. Sånn.
Pokker. Den sitter fast. Svulsten er for stor.
Jeg skulle vært her før. Men jeg var allerede hjemme.
Du skulle blitt hjemme.
- Hva? - Ingenting. Hun surmuler.
Det går ikke. Bruker jeg makt, revner den.
Jeg må utvide innsnittet.
Du må utvide det uansett. Karev er her. Vi forløser.
Nei. Han er ikke levedyktig.
Jeg klarer dette, som forrige gang.
Forrige gang?
Vi har gjort dette før. Herman var ikke tilgjengelig.
Så vi valgte å forløse og fjerne massen etterpå.
Jeg visste det.
- Det var annerledes. - Høres likedan ut.
Du prøver å bevise at du er Herman.
Jeg trodde du hadde noe, at du var spesiell.
Ta keisersnitt. Jeg holder ham i live.
Jeg trodde du ville være bedre og på kortere tid.
Men i dag? I dag skjemte du meg ut.
Fjerner svulsten. Trenger masse klemmer.
Robbins, hør på meg. Gjør det rette.
Forløs dette barnet.
Jeg har ikke tid til at du skal ta igjen...
- Jeg har gitt deg hele... - ...jeg har ikke tid til tre bom.
Skjer noe sånt igjen, er du ute.
Herman ville sagt det samme...
Slutt med en gang!
Du har rett, dr. Bailey. Jeg er ikke dr. Herman.
Jeg er dr. Robbins, og jeg er fosterkirurgen her.
Og jeg har valgt dette inngrepet,
og det var et punkt hvor du ikke kunne være med,
men vi er langt forbi det.
Jeg er midt i en kvinnes livmor.
Og hvert feilskjær kan føre til katastrofalt blodtap.
Og gjør jeg feil, er det fordi du skrek i øret mitt
og ikke fordi jeg ikke vet hva jeg gjør.
Du må enten være med og klappe igjen,
eller så må du komme deg ut.
Hun høres ut som dr. Herman.
Hun har ikke rørt en muskel på 15 minutter.
- Hva tror du det er? - Jeg vet ikke.
Men hun ser ikke like sikker ut.
Kanskje jeg skal... April.
Jeg jobber ikke. Jeg bare... Jeg er ikke klar til å jobbe ennå.
Nei, det går bra. Jeg bare... Godt å se deg.
Jeg bare sitter her.
Dr. Herman var med meg på min verste dag.
Jeg vil være med henne på hennes.
Hvordan går dette?
Hun prøver å skjære rundt fornix.
Men hun har fremdeles langt igjen.
Hvorfor opererer de ikke?
Dr. Shepherd.
Går jeg lenger bakover, skader jeg hypotalamus.
Går jeg på forsiden, treffer jeg halspulsåren.
Hvis jeg går under og ødelegger synsapparatet...
Du kan...
Jeg er i villrede.
Jeg har gått meg vill. Det er ingen tydelig sti.
Bare velg en sti, så går det bra.
Jeg prøver å holde henne intakt, Edwards.
Jeg kan ikke bevege meg uten å miste en del av henne.
Dr. Shepherd.
Dr. Webber. Hva trenger du?
Tenkte jeg kunne hjelpe, kanskje gi tilbakemeldinger.
Vi kan jobbe oss gjennom det du sitter fast med.
Slå av intercomen.
Dr. Webber, kan du komme hit?
Edwards, kan du gå litt tilbake?
Du kan være til stor hjelp.
Du må ringe broren min.
Si han må ta et fly.
Han er i D.C.,
så han kan være her på seks eller syv timer.
Jeg vet ikke om det er så lurt.
Jeg har vann over hodet.
Jeg har gjort en tabbe.
Jeg påtok meg en umulig oppgave, og overmotet mitt vil drepe henne.
Vær så snill. Få ham på telefonen.
Få ham på et fly.
Få ham hit.
Nå.
Dette tar altfor lang tid.
Moren trenger økt pustestøtte.
Kom igjen. Barnet er rett der.
- Jeg ordner dette. - Avsnører siste arterie.
Ingen fosterpuls. Er navlestrengen i klem?
Nei. Han har hjertestans.
Legg hånden under ham slik.
Bra. Nå trykker du på såret.
Hardere. Han knekker ikke.
Bare hold ham der og hold brystet opp.
Bra. Akkurat sånn.
Gi fem mikrogram epi mens jeg starter kompresjoner.
Milde himmel.
Forsiktig.
Du vet hva du gjør.
Bare ring ham.
Jeg er ikke halvveis. Kommer jeg ikke forbi dette...
Du tror han er bedre enn deg.
Men det er ikke sant.
Jeg har sett ham stå akkurat der du er nå
og stirre på en umulig ryggmargssvulst, vettskremt,
usikker på neste trekk.
Jeg kjenner den svulsten.
Han har den hengende på soveromsveggen.
En tegning, ikke selve svulsten.
- Han fant en løsning. - Ja.
Derfor trenger jeg ham her.
Shepherd,
jeg kan si deg hva som ville skje om jeg ringte broren din.
Han ville hoppe på et fly, og syv eller åtte timer fra nå,
om hun ikke allerede hadde herniert,
ville Derek komme inn hit
og ta denne operasjonen, din operasjon, fra deg.
Så ville han drepe henne.
For dette er din plan.
Han ville ikke vite hvor du har vært
eller hvor du må gå nå.
Du er alene om dette. Ingen kan hjelpe deg.
Og det trenger du heller ikke.
Han er ikke her. Det er du.
Hva skjer nå?
- Robbins, han kommer ikke tilbake. - Karev, klapp igjen.
Det går bra.
Kom igjen.
Du kan slippe nå, Bailey.
På tide å putte ham inn igjen.
Han er ikke engang... Jeg holdt ham.
Han er ikke engang født, og jeg holdt ham.
Jeg kjenner følelsen.
Det er et stort privilegium.
Navigeringssonde.
Edwards, din tur.
Intercom, takk.
Dr. Shepherd finner
lamina terminalis slik at hun kan gå rundt kommisuren
sidelengs og skjære bort fra de perforerte arteriene.
Bipolar.
Kan du unngå å dele fornix?
- Jeg håper virkelig det. - Alt vel så langt.
Fortsett. Finn veien ut.
- Hvordan føler du deg, Edwards? - Bra. Jeg har det bra.
Jeg kan prøve å finne noen hvis du trenger en pause.
Du finner ikke en bedre assistent enn meg.
Jeg har fortjent dette.
Hvis dr. Shepherd er her, er jeg her.
Her er det ingen vei tilbake.
Når vi starter dette, slutter vi ikke før det siste av svulsten er borte.
Er du klar?
- Er du? - Blære.
Da prøver vi.
Glenda er ikke utenfor fare,
men tallene hennes er bedre.
Jeg går opp til intensiven og holder øye med henne.
Godt gjort, Robbins.
Jeg mente ikke å krangle.
Men fra mitt ståsted...
For seks måneder siden ville jeg gjort det samme.
For det det er verdt,
valgte Herman den rette personen å overlevere fakkelen til.
Hun overleverer ingenting. Hun har ikke dratt noe sted.
Jeg tror...
Jeg er forbi synsnerven.
Sånn. Det var ikke så vanskelig.
Ingen kommentarer fra peanøttgalleriet.
Ok. Nå blir det radioaktivt, folkens. Klargjør rommet.
Alle som ikke må være her, ut.
Det betyr deg, dr. Webber.
Jeg setter pris på at du kom. Du aner ikke.
Jeg blir gjerne.
Edwards og jeg tar det herfra. Ikke sant, Edwards?
Edwards?
Jeg henter O2. Hold hodet hennes.
Eller kanskje du kan desinfisere deg.
Alt som gjenstår, er de radioaktive frøene.
De vil drepe alle gjenværende svulstceller,
og holde dem unna.
Jeg vil gjerne hjelpe. Jeg sier bare: "Hvorfor meg?"
Hun trenger en hun slipper å bekymre seg for.
Og hvis jeg husker riktig,
spesialiserte du deg nesten på nevrokirurgi.
Jeg har ikke vært den turnuslegen på lenge.
Få henne tilbake.
Hun må bare føle at du er der. Hun gjør resten.
Pokker!
Jeg kom nettopp.
Jeg har ikke rukket å rote noe til ennå.
Jeg må kunne plassere disse frøene nøyaktig
hvis jeg skal holde svulsten unna.
Jeg hadde et kart over landemerkene mine.
Men med en så stor svulst, beveger alt på seg etter fjerning,
som et jordras eller et jordskjelv.
Ja.
Jeg regnet ikke med så mye bevegelse.
Jeg må bruke ultralyd til å kartlegge forandringen
og overføre den til planen.
Så du tar det som det kommer.
Ja, det kan man si.
Høres ut som en plan. Da gjør vi det.
Hvor lenge har de holdt på?
Seks minutter.
De har bare plassert tre frø.
Selv med hansker og vester
kan de bare utsette seg for så mye stråling
i kanskje 20 minutter til.
Hun må få opp farten.
Jeg må få opp farten.
Hanskene er så tjukke at jeg ikke kjenner hva jeg gjør.
Det går bra. Det er ikke et kappløp.
Jo, det er det.
Amelia, hva gjør du?
- Hva gjør du? - Det er mye lettere slik.
Du utsetter deg for direkte stråling.
Du må ta på deg den hansken med en gang.
- Amelia. - Det går bra.
Jeg klarer det.
Glenda Castillo 24 uker - sacrococcygealt teratom
Robbins, du vil ikke høre dette fra meg så ofte, så nyt det.
Du gjorde en veldig god jobb der inne.
Jeg er så rørt at jeg kunne grine.
Jeg er utmattet.
Man skulle tro at en svulst ga deg ekstra energi eller noe.
Det ville ikke jeg.
Kanskje ikke.
Her.
Det nærmer seg, Robbins. Oppløpet.
Etter de tolv kortene er vi ferdige.
Du har fullført et års stipendiat
på under seks måneder,
og jeg vil ha lagt inn årene.
Ikke gjør det.
Jeg visste jeg valgte riktig hest.
Ikke kall meg en hest.
Det er virkelig en bragd.
Ikke bare å klare det, men å bli så god som du har blitt.
Det er virkelig en øvelse i utholdenhet.
- Virkelig noe å være stolt av. - Takk.
Jeg snakker ikke om deg. Jeg snakker om meg.
Du var en eneste katastrofe da vi begynte.
Men jeg holdt ut, og etter alt det harde arbeidet mitt,
er du i ferd med å bli fosterkirurg.
Jeg fortjener en medalje.
Arizona?
Hei.
Går det bra?
Ja.
Jeg hørte du fløy solo i kveld.
Det gjorde jeg.
- Hvordan gikk det? - Flott.
Det er... Gratulerer.
Takk.
Jeg så etter deg i Shepherds galleri. Hun holder på ennå hvis du vil opp.
Jeg kan ikke gå opp dit.
Ok.
Jeg vil, men jeg kan ikke se på. Jeg kan bare ikke.
De siste fire månedene
har den kvinnen vært brutal mot meg
for å prøve å dytte all sin kunnskap
og erfaring inn i hodet mitt, og det klarte hun.
Det er der, alt sammen.
Hun er i hodet mitt.
Men jeg er...
Men jeg er ikke klar for at hodet mitt er det eneste stedet hun finnes.
Grey, stopp henne.
Hun må ta på seg den hansken med en gang.
Hun er nesten ferdig.
Hun har 20 minutter. Det har bare gått 15.
Uten hansken halverer hun eksponeringstiden.
Hun er over grensen. Shepherd!
Plasserer jeg ikke frøene, kommer den tilbake,
og alt jeg har gjort er bortkastet.
Du kommer til å bli syk.
Han har rett. Svulsten kan komme tilbake uansett.
- Men ikke på grunn av meg. - Shepherd, ta på deg hansken!
Amelia.
Ferdig. Jeg er ferdig.
Ut med utstyret. Inn med alle sammen.
På tide å lukke.
- Det var... - Veldig dumt?
Nei, råbarket.
Hei.
Jeg har en postoperativ-pasient på intensiven.
Er det greit om jeg ser til ham før vi drar hjem?
Selvfølgelig. Jeg venter her.
- Jeg klarer meg. Gå. - Ok.
Du har sovet i mange timer.
Herregud.
Hva for noe?
Gratulerer, dr. Edwards. Du opererte 13 timer i strekk.
Det skjer ikke lenger med sykehusets bestemmelser.
Kullet ditt får ikke bygget opp den slags utholdenhet.
- Er den over? - Nei, den er ikke over.
De lukker fortsatt.
Nei.
Legg deg ned. Jeg skal hente litt vann.
Vevstang.
Juice.
Takk.
Hvordan går det?
Må bare få dura lukket med vanntett forsegling.
Dette er den enkle delen.
Som hvem som helst kan gjøre,
så hvorfor ikke la en annen ta over?
Dr. Shepherd, jeg er her. Jeg er tilbake.
Jeg er klar. Bare si at det ikke er for sent.
Nei, Edwards. Akkurat tidsnok. Du kan fullføre lukkingen.
Ja vel?
Du begynte sammen med meg. Du bør fullføre.
Ikke la Edwards ødelegge stinget, ok?
Herman skal ikke se et stort, stygt arr
hver gang hun ser seg i speilet.
Det går bra.
Hei, Glenda. Er du klar til å dra?
Herregud. Så klar.
Og ikke vondt ment, men jeg er lei av å se på dette kjedelig rommet.
Nyt den friske luften mens du kan.
Vi ses om en måned på etterkontrollen din.
I mellomtiden må du hvile. Ta det rolig, spis godt.
Tusen takk.
Ikke klem meg.
Dr. Robbins reddet både ditt og din sønns liv.
Jeg vet ikke om dere kan si noe, men hvordan går det med dr. Herman?
Dr. Shepherd finner lamina terminalis
så hun kan gå rundt kommisuren.
Slutt. Dra hjem.
- Jeg må finne ut av dette. - Nei, du trenger en pause.
Ingen hevelse, ikke noe ødem.
Hvorfor er hun ikke våken?
Det kan være mange grunner.
Ikke si hva det kan det være.
Tror du ikke jeg vet alt det kan være?
Unnskyld.
Jeg må bare...
Jeg vet det.
Du trenger å bli ferdig med det.
Jeg trenger at hun våkner.
Er det...
Hva?
Jeg vet ikke. Det er sikkert ingenting. Det er ørlite.
Hva?
Er det et lite lakunært infarkt der?
Har hun fått slag?
Godt arbeid, Edwards.
Hun kommer til å våkne.
Kanskje.
Men hvis ikke, må jeg ta noen avgjørelser.
Og du gjorde dette for Mark.
Det gjorde jeg.
Men det slipper du, ok?
Jeg klarer ikke dette alene.
Jeg kan ikke ta den avgjørelsen.
Og jeg vet hva hun ønsker.
Men jeg tror ikke jeg kan ta den avgjørelsen.
Hei.
Du er ikke alene, ok?
Du er ikke alene. Hører du?
Det går bra.
Nicole.
Mamma?
Er det deg, mamma?
Det går bra.
Ja da.
Vet du hvor du er?
På samme sted som jeg alltid er.
Hva heter du?
Det har heller ikke forandret seg.
Klem fingeren min. Bra. Og her.
Bra. Grovmotorikken intakt.
Følg lyset.
Hvordan har du det?
Det er greit. Det går bra. Jeg har det bra.
Du fikk tatt alt, ikke sant? Edwards, fikk hun tatt alt?
Ja. Hun fjernet alt sammen.
Ingen gråting her. Sutrekopper ut.
Dr. Hunt. Dr. Webber.
Dere ser godt ut.
Du også.
Alt vel så langt.
Godt å høre. Dr. Shepherd gjorde en fantastisk jobb.
Ja da. Jeg kom med svulsten. Den stilte henne i et ganske godt lys.
Får vi et øyeblikk? Robbins og jeg har litt jobb.
Ja. Vi kan vel gå ut og gi dem et øyeblikk?
Jeg kommer snart. Vi trenger en full utredning.
Ja da.
Godt å ha deg tilbake.
Fortell meg om Glenda Castillo.
Glenda kommer seg bra, og hun er fremdeles gravid.
- Barnet har det også bra. - Jeg visste jeg valgte riktig hest.
Slutt å kalle meg hest.
Jeg visste det. Jeg visste du ikke ville skuffe meg.
Jeg var aldri i tvil.
Ser du noe?
Noe som helst?
Nei. Ingenting.
Helt blind.
Best du ikke gråter.
Jeg gjør ikke det.
Går det bra?
Jeg vet ikke. Det har ikke helt gått opp for meg.
Jeg tror ikke du vil være i nærheten når det gjør det.
Det vil bli stygt.
Jeg vil det. Hvis du vil, kan jeg...
Du forstår ikke poenget. Du er så treg, Robbins.
Du er alltid rett til venstre for poenget.
Poenget er at jeg må finne ut av dette.
Noe må skje.
Poenget er at jeg lever.
Og det ville jeg ikke ha vært om du ikke var slik en plageånd.
Jeg valgte riktig hest.
Hvorfor prøver vi engang når barrierene er så høye
og oddsene så dårlige?
Hvorfor gir vi ikke bare opp og drar hjem?
Det ville vært så mye lettere.
For til syvende og sist
kommer det ikke noe godt av lett.
- Vi var så nær. - Vi var mer enn nær, Edwards.
Dr. Herman mistet synet på grunn av svulsten.
Vi tok hevn på svulsten ved å drepe den,
ved å rive den ut og desimere den
og redusere dens odds for å drepe Nicole med 100 %,
ved å sende døden på flukt som en gråtende megge,
ved å be døden drite og dra.
Det er kampen.
Ingen annen kamp betyr noe.
Du burde være i lykkerus nå.
Og du burde jage etter den resten av livet.
Du beseiret døden.
Vanlige dødelige kan ikke det. Bare vi kan.
Ingen husker lett.
Bare superhelter.
De husker blodet og beina
og den lange, opprivende kampen til toppen.
Bare superhelter.
Og det er slik man blir...
...legendarisk.